Gatvė, paviljonas
OLJA SAVIČEVIĆ-IVANČEVIĆ
Buvo ankstus rytas, kai jis pasuko į automagistralę, o tada už posūkio išvydo merginą, iškėlusią nykštį. Mergina stovėjo prieš kažkokią smuklę pakelėje, joje buvo galima užsisakyti ėrienos, aikštelėje pastatyti automobilį ir pernakvoti, bet dabar buvo uždaryta. Savininkai laukė sezono pradžios, juk dabar dar tik balandis. Plastikinės kėdės buvo surištos portike ir uždengtos aplyta, samanom apaugusia plėvele.
Mergina iš po apdulkėjusio oleandro išsitraukia rankinę ir prieina prie nuleisto automobilio lango. Rytai vis dar gaivūs, jos kaklo oda pašiurpusi. Merginos plaukai labai trumpi, bet kirpčiukai priešingai – labai ilgi, ji vilki plonos odos striukę ir segi dryžuotą, kelius siekiantį sijoną. Plevėsuojantį vėjyje. Plaukų sruogos jai bekalbant kimba prie veido. Jos burna labai plati.
– Paviljonas po viešbučiu „Pušelė“, pliaže?
– Paaiškinsi man, lipk, sušalai.
Nuo priekinės sėdynės ji patraukia keletą popierių, apgraužtą sumuštinį „Montana“ ir „Red Bull“ skardines, kurios gulėjo ant grindų.
– Sorry už netvarką. Ilgai keliauju.
– Na, galiu ir aš vairuot, jeigu tau nebus nepatogu. Ne, rimtai, jeigu esi labai pavargęs. Man tai jokių problemų, rimtai, vieną kartą vairavau autobusiuką iki Brno be sustojimo, išskyrus du kartus, kai norėjau siusiot, na, gal tris kartus, iš tiesų. Ei, ar netrukdau tau, ką? Koks tavo vardas?
Jis atlošė sėdynę ir išsitiesė, panoramiškai stebėdamas pakrantę, ties kuria keitėsi miesteliai. Ji vairavo, nuolatos perjunginėdama radijo stotis, dainavo ir kalbėjo be perstojo. Dieve, kaip ta moteris kalbėjo ir kiek kalbėjo. Jeigu nebūtų graži, pamanyčiau, kad jai ne visi namie.
Pasakė, kad jos vardas Zrinka, ir paaiškino, kad ją pavadino vienos tetos garbei, ta teta tikrai buvo šventoji ir numirė jauna, o ji pati tikrai nėra šventoji, cha cha, jokiais būdais, nors apskritai yra gera mergina, o ir neplanuoja numirti jauna, nes nori įsimylėti senelių namuose, kur nors miškelyje prie jūros, tai būtų tikrai ok.
![Martos Vosyliūtės nuotrauka](http://www.satenai.lt/wp-content/uploads/2012/08/30-4.jpg)
Martos Vosyliūtės nuotrauka
Turi pabaigti studijas, pirmą kartą jas metė dar pirmame kurse, neklausk, Romos teisė ją nervindavo, o dar sociologija ir rusų, tai jai tiesiog nesisekė, o dabar ji antrame kurse, studijuoja meno istoriją, mėgsta Renesansą, Kokoschką ir Otoną Glihą, žino, kad visa tai tarpusavyje niekaip nesusiję, bet jai visi jie labai patinka, ji yra nuoširdi, galbūt net per daug, o žmonės to nevertina. Galbūt ateityje turės mažą galeriją ir taps konceptualiojo meno kūrėja, turi ir daugiau įdomių idėjų, nagi, pasakyk, ką tu apie visa tai manai…
Jos rankos mažytės, pirštų sąnariai gumbuoti, turi kažkokį žiedą, kuris keičia spalvą pagal jos nuotaiką, sako, kad dabar jis violetinis, nes ji nerami ir susijaudinusi. Tas paviljonas iš tiesų priklauso netikram mamos broliui, jis buvo kažkoks skulptorius, bet dabar ten jau nieko nebėra, anksčiau būdavo parodos, vakarėliai, vasarą ji ten miega, turi miegmaišį ir hamaką, galėtum ir tu ten pernakvoti, jeigu neskubi… nors geriau jau ne, nes ji kažko laukia… turi dar „Red Bull“, pridek man cigaretę. Ei, tu tikrai simpatiškas, tavo gražūs skruostai, koks tavo ūgis?
Ji vairuoja mūvėdama kojines, o didžiules apvalias šlepetes nuspyrė po sėdyne. Kaip su tokiomis vaikštai? Kartais vairuodama ji nuleidžia atvartą nuo saulės ir pasižiūri į dulkėtą veidrodėlį. Kai iš atvarto iškrenta kelių žemėlapiai, ji susierzina. Užsilanksčiusius žemėlapių kampelius pagriebia nykščiu ir smiliumi ir tvirtai juos patempia žemyn, o tada plačiai į viršų užriečia lūpas.
Vienas stomatologas, šiaip pažįstamas, vakar jai patrumpino iltinius, ji didžiavosi savo iltiniais, kurie užėmė ir dviejų šalia turėjusių būti kandžių vietą, kaip tai vadinasi – viršutinių šoninių kandžių hipodontija, taip, nesąmonė, bet mielai atrodė, kaip vampyriukė. Tokius dantis turi ir viena iš seserų Arquette. Kvailys dantistas… O ką tu veiki gyvenime ir kur keliauji? O, fak, ar matei, kaip tas debilas su bėemvė lenkė, džyzas! Žmogau. Tu tik snaudi, išsiblaškyk! Ar tiki likimu?
Zrinka likimu tiki, tai jo nenustebino. Viena jos kojinė nusmuko, atidengdama dailios kojos odos lopinėlį. Ar ji pastebi, kad jis ją apžiūrinėja? Juodus antakius, šiek tiek nulinkusią nosį, pūkelius tame įdubime prie kaklo… Greitai ji pasuks viešbučio „Pušelė“ link, o tada į pajūrį galima ir pėsčiomis, palei paviljoną. Todėl labai svarbu, kad dabar, kol dar gali, papasakotų jam tą istoriją apie likimą. Tokios istorijos, tik nebūk nusiteikęs skeptiškai, gali pakeisti gyvenimą.
Istorija yra apie ją ir tą tipą Darilą, anglą. Jis jai nukirpo plaukus. Buvo iki čia, smiliumi rodo į juosmenį. Išmokė ją šokti į vandenį žemyn galva, svarbiausia, atsipalaiduok, nemąstyk ir šok, nes kuo labiau bijosi, tuo didesnė tikimybė susižeisti. Būk drąsi! Esu Darilo gaminys, sako Zrinka, ant tokios, kokia esu dabar, drąsiai būti galima rašyti „Darill’s“, kaip kokį prekės ženklą, brand, supranti?! Darilas išmokė ją įvairių dalykų, o tuos dalykus – dar kitų dalykų. Jai besijuokiant, spindi patrumpinti iltiniai. Oh my goodness...
Mašiną ji sustabdo šalia didelės plokštės, ant kurios užrašyta: „Hotel „Pušelė“. Turi jam tai papasakoti, nes, matai, šiuolaikinės technologijos leidžia pakeisti ateitį, žinoma, savo. Tiksliai nuspręsti savo likimą!
Štai ji vasarą, prieš dvejus metus, kai buvo be proto įsimylėjusi Darilą, nusiuntė sau imeilą į ateitį, žinai tą puslapį? Kaip ne?! Kuriam amžiuj gyveni?! Na, trumpai tariant, išsirinko šiandienos datą, balandžio 16-oji, 2006 metai, nes šiandien Darilo gimtadienis.
Ji parašė laišką, spustelėjo klik, ir tas laiškas buvo nusiųstas dabartinei Zrinkai:
Miela Zrinka,
Nepamiršk, kad šiandien turi susitikti su Darilu paviljone ir pasveikinti jį su gimimo diena! Nupirk dovanų!
Tuometinis Darilas parašė ir nusiuntė į ateitį imeilą du tūkstančiai šeštųjų balandžio šešioliktosios Darilui:
Darill,
Your love is waiting for you in pavillon, hurry up, she’s got a present for you!
– Žiūrėk, čia yra dovana, – ji pasilenkia ir iš rankinės ištraukia į blizgantį popierių įvyniotą paketą.
– O tu jam bent jau paskambinai?
– Neeee, tu nesupranti, aš neturiu jo telefono, imeilo, adreso… Šitaip buvom susitarę. Jis turėjo susitvarkyti gyvenimą ir šiaip. O ir aš dabar labiau subrendusi, nei buvau prieš dvejus metus. Nuo šiandien būsime kartu, ilgai, manau… kodėl ne amžinai?! Amžinai būtų ok.
Toliau, už viešbučio, vingiavo takelis į seną maudyklą. Pietų vėjas į krantą varė dumblius ir akmenukus. Kažkoks žmogus beviltiškai stebėjo valtį, matyt, savo, kaip linguoja bangose, nuleistu inkaru. Tada jis pagalvoja, kad žmonės iš šalies gilumos nieko neišmano apie jūrą. Apie tą siaubingą lėtą kančią, kuri lieka už sandariai uždarytų vasaros langinių. Vieną kartą užsiveria ir vieną kartą atsiveria gyvenimas, kuris tupi už šarvuotų durų, už scenos užuolaidų. O tada: operetė.
Jis įsivaizdavo Darilą, kuris šįryt savo posh bute, o galbūt name, semi-detached, lyg iš anglų kalbos vadovėlio, pakėlė roletus į backyard, įsitikino, kad diena ir vėl debesuota ir kad reikėtų pasėti naują veją ir palieti gėles, tada, gerdamas kavą arba arbatą, geriau arbatą, kurią jam užplikė žmona (jis įsitikinęs, kad Darilas turi žmoną, kuri į jį dažnai kreipiasi darling), vilkėdamas chalatą su ties krūtine išsiuvinėta monograma, atidarė laptopą ir perskaitė atėjusius laiškus. Tada darling Darilas pakilo nuo stalo, išgėrė gurkšnį arbatos ir švelniai nusišypsojo. Paskui visą dieną dar buvo šiek tiek išsiblaškęs, galbūt vieną akimirką netgi pagalvojo išsikviesti taksi į Hitrou, į oro uostą, bet tada jam paskambino iš darbo ir pasakė, kad jau vėluoja su tuo projektu, ir jis atsikvėpdamas visiems laikams užsklendė sklendę į tą vasarą, kai buvo šiek tiek, ech, šiek tiek pametęs galvą.
Zrinka vis dar plepa apie likimą ir meilę, patempia kojinę iki kelio, o vėjyje linguodamos šakos lauke ciniškai bamba: ta pakvaišusi mergiotė vaikščios paplūdimiu viena, segėdama naują dryžuotą sijoną, įeis į apleisto paviljono tuštumą, pilną sudžiūvusių vabzdžių ir ilgakojų vorų. Susisups į miegmaišį, iš jo kyšos tik trumpai kirpta jos galva, ir galbūt numirs iš baimės. Jeigu bijo vorų. Arba vienatvės. O galbūt ji tik trumpam teprisės ant suolelio, ant kurio Darilas jai krimstelėjo į ausį ir šnibždėjo, kaip svarbu, išskirtinai svarbu išsivaduoti, būti drąsiai… O tada ji ir vėl išeis į gatvę, atsistos kitoje automagistralės pusėje ir iškels nykštį.
– Dabar jau eisiu. Buvai geras berniukas! Vairuok atsargiai! – pabučiuoja jį į viršutinę lūpą, užsimeta rankinę ant peties ir pasileidžia takeliu priešais viešbutį, įsispyrusį į tas milžiniškas šlepetes.
– Sudiev… – pagalvoja jis. – Šiaip aš Ivanas, mano ūgis 180 cm, neveikiu nieko svarbaus, mano maršrutas nėra kažkoks išskirtinis. Galbūt galėtum palaikyti man kompaniją…
Sijonas, odinis švarkas, rankinė ir šviesūs pūkeliai tame įdubime prie kaklo jau pasislėpė už pušų, augančių šalia paviljono.
Ivanas pasuka raktelį ir atbulas išvairuoja į automagistralę.
Jis važiavo už kažkokio sunkvežimio, gabenančio statybines medžiagas. Radijo vedėjai kalbėjo nesustodami, lyg niekas nenorėtų klausytis muzikos. Kai pagaliau pralenkė tą sunkvežimį, nuo keleivio sėdynės ant grindų nukrito į blizgų popierių įvyniota dovana Darilui.
Iš: Olja Savičević-Ivančević. Nasmijati psa.
Beograd: Samizdat B92, 2009
Iš kroatų kalbos vertė Kristina Tamulevičiūtė